Byggteknik
Fönster
![](fonster_7_2.jpg)
Svårast, i varje fall tidsödande, vid husmodellbygge
är fönstren. Skövde använder "dragstiftsteknik",
noga presenterad i Allt om Hobby 4/84. Denna bild av ett typiskt västgötafönster
reder ut begreppen.
![](ammi_dragstift.jpg) |
Ett berömt ögonblick på
ett bankalas känt som "året då Ammi visade dragstiftet",
dvs demonstrerade en fönsterspröjsmetod som dittills varit
mest teoretisk men som många ville se och som numera ofta praktiseras
av HO-husbyggare. Det gick som ett sus genom församlingen när
"Ann-Marie skulle lära Conny (sittande till vänster)
hur man gör". Alla skyndade till, något som inte minskade
grupptrycket på solisten. Det är svårt att dra spröjs
med dragstift, nämligen. Färg, tid och underlag måste
stämma som när en kinesisk kalligraf för en pensel
och man lyckas inte alltid. Turligt nog blev det bra det denna gång.
Perfekt, spikrakt. Bilden visar själva koncentrationsakten. Jublet
som bröt ut efteråt har jag bara hört en gång
senare: när Kajsa Bergquist tog två meter i höjd på
Odenplan i Falköping. |
Ammi har senare berättat hur nervös hon var
och låtit förstå att "Det fönstret gör
jag aldrig om..." Frågan om "drag-" eller "etsfönster"
har sedan dess stått öppen. Etsade fönster ger skarpare
relief, men är svårare att måla och limma. Med dragstift,
som innebär viss stilisering, har du färgen direkt och slipper
montera fönsterrutan efter målning.
Den verkligt fingerfärdige skär sina spröjs
ur kartong eller etiketter. Tunn dekorationstejp har också förespråkare.
Klart är att plastfönster, sådana de bipackas byggsatser
gärna blir lite grova, framför allt på ett foto. Här,
om någonstans, handlar det om tiondelar.
Några tekniktips a propos en debatt på
Smalspårsfrämjandets site om svårigheten att hantera
ett dragstift. Svaret är att: Jo, det är svårt. Också
för vana ritare (av den sorts som efter datorernas intåg inte
längre finns). Fönsterrutan: Cobex, plexi eller plast alla möjliga
sorter skall vara tjock, kring millimetern. Den får inte "svikta"
och bör vara rengjord med bensin. Spröjsen dras antingen på
rutor som redan monterats i husfasaden, separat på varje fönster
löst för sig med ritningen som underlag eller, alla linjer på
en gång på ett större ark som skärs till fönsterbitar
efter målningen. (Komplett text som beskriver tekniken finns i AoH
4/84.)
Står valet mellan en färg som flyter bra
i stiftet och en som har bättre nyans mot förebilden så
fubba hellre och välj den förra. Om du kör fast: Det lönar
sig att börja om med ny ruta (och ny färgburk). Spröjsen
på Skövdebanans halvnollhus är nästan alltid Humbrol.
Bryter du en färg förstörs den fortare i burken.
Viskositeten beror på kulör, men är
ofta "demi-sec" (som vi skulle sagt om vi varit vinkännare.)
Den vackra stadsmodellen över Vänersborg (se den!) använder
fotografier i fönstren. Beroende på avstånd kan det räcka
med att måla dem med spröjs och allt direkt på fasaden.
Andra "clinics vi minns" är när
Mats demonstrerade slunggjutning i hushållsassistent. Det bakas
allt mindre i stugorna sen dess, något som också kan bero
på att bakpulvret är slut. Det använder Lasse Lundgren
som fyllningsmedel till cyanolim, perfekt att laga i plastmodeller med.
(Se Modelltåg 94. )
Medins plåtslageri
![](platslageri.jpg)
Leveransfoto av färdig modell på väg till
Skövde för att ingå i hantverkarkvarteret Uttern, Kvarstad.
Förebild är Medins plåtslageri, Gamla stan, Falköping,
nu rivet. Byggare: Armerad Kartong, dvs Ammi, KB.
Vi får ibland frågan efter vilka principer
vi väljer ut våra objekt och vem som bygger vad på kåkarna.
På första frågan svarar vi: vet ej. På den andra:
pepparkakor. Vill du verkligen veta så är det rätta svaret
att ett påtänkt modellhus skall på något vis "tala"
till oss, tycke måste uppstå. Förebilden, rapplig eller
ej, skall vara vacker att se på, färg och form måste
harmoniera. Det skall också gå att komponera in den i den
västgötska bebyggelsen som dominerar anläggningen. Den
får heller inte vara en upprepning, den skall addera något
som inte fanns där förut. Det gör heller inget om slutresultatet
fortfarande går att känna igen, om det är en struktur
som besökaren omedelbart reagerar på: Titta där, det
är ju vattentornet i Mullsjö! (Fel, hörru'du. Det är
ställverket i Skara. Försök igen...)
Tro't om du vill, men hus har landskapskaraktär,
takvinkeln skiljer sig från söder till norr, falu rödfärg
ser annorlunda ut i Dalarna, förhållandet till snickarglädjen
är olika: Det bonnigare Skaraborg kostar inte på sig samma
överdrifter som en skärgårdsveranda, stad och land skiljer
sig mycket, husen får inte bli för stora osv. Detta är
anledningen till att vi lägger ner oändlig möda på
ett svinhus från Kinnekulle medan andra, mer uppenbara modellobjekt,
lämnar oss kallsinniga. Å andra sidan: Att hitta förebilder
är det minsta problemet. Vi behöver inte gå många
meter för att leta efter inspiration. Plåtslageriet på
bild, likt flera kåkar på Skövdeanläggningen, finns
på kastavstånd i vårt hemmakvarter. I ett fall har vi
inte ens lyft på rumpan: Också vårt eget hus, Gärdesgatan
14 i Falköping, står modell på Skövdebanan.
Det bör tilläggas att hus som rivits eller
på annat sätt hotas har företräde. Konceptet Kvarstad
bygger på tanken att även om förebilden är borta
så finns där ändå en modell bevarad, med dokumentation,
ritning och allt. Varje modellbygge är en privathandling som förknippas
med olika minnen. Materialkostnaden är liten, det är affektvärdet
som räknas. Dyrast är Epoxy-limmet till taken. Skulle vi å
andra sidan räkna arbetstimmar hamnar vi på femsiffriga belopp.
Modellbyggare är ett låglöneyrke. Arkitektfirmor pyntar
i utan att knota, men privatpersoner har inte råd att betala vad
en handgjord A-modell egentligen kostar.
(Vi bygger, för den delen, inte på beställning
och vi jobbar långsamt. Det är ju en hobby, remember? För
några år sedan fick vi en flott förfrågan att inför
sommarutställningen på Läckö slöjda till en
medeltidsmodell av Lödöse. Beställaren hörde av sig
i maj, utställningen skulle öppna om tre veckor. Det var å
andra sidan "inte så noga", vilket blev en anledning att
tacka nej. Ty "noga" är nyckelordet för allt modellbygge,
även om vi tillåter hög stiliseringsgrad och måste
fubba ibland. Det kan ta lång tid från mättillfället
till färdig modell. Rekordet är gamla badhuset i Falköping
som stod halvfärdigt i tretton år. Oftast bygger vi husen tillsammans
så att de vandrar mellan oss. Något projekt kan vara Ammis
eller KB:s i varje detalj men vi växlar och lämnar modellen
ifrån oss när det tar emot. Ann-Marie är säkrare
på spröjs än KB som skär rätare vinklar och
löder där Ammi limmar. Nedsmutsning är ofta KB:s jobb men
slutfinishen hjälps vi åt med. Ammi gillar plast. KB föredrar
trä. Vårt förhållande till byggsatser är likgiltigt.
Kan vi lära något av dem, någon listig teknisk lösning
eller så, är det OK, annars finns ingen anledning att gå
över landskapsgränsen. Husbygge handlar om scratch, men, "if
the shoe fits, wear it", som Linda Skugge brukar säga. North-Eastern-lister
och flak underlättar mycket, du slipper det trista jobbet att skära
och rista.)
Modellen på bild är ett kompositbygge. Materialet
är både plast, metall, kartong och NE-trä. Tegeltaket
är en köpedetalj från Vollmer. Skall egentligen vara falsat
enkupigt västgötategel men vem ser skillnaden? För övrigt
har Antung Chrylberg sin ateljé på övervåningen
i detta hus, han finns där med staffli och allt men han syns ju inte
heller. Se där ännu ett urvalskriterium. Modellen skall gå
att komponera in i den litterära fiktion som är Westergötland-Nerikes.
![](medins_plat_7_3.jpg)
Förebilden en regnig dag i Falköping, snett
uppifrån som är det perspektiv ur vilket vi vanligen betraktar
en modelljärnväg: Vi glor ut över en massa tak som är
den detalj vi borde lägga ner all omsorg på. (Gäller tågen
också.) Vi har funnit att plåttak görs enkelt i plast.
Äldsta bevarade försöket från tiden före Skövdesällskapet
har inte slagit sig än.
![](medins_plat_7_3b.jpg)
På jakt efter en identitet. Modellen har börjat
finna sig till rätta. I Kvarstad, som behövde ett plåtslageri.
Allt är ännu provisoriskt, slutplacering dröjer, kringliggande
hus är preliminära. Trottoarer, staket, tomtgränser, gatubelysning
med flera detaljer saknas. Har vi en gång givit modellen en roll
i järnvägens "historia" i synnerhet om vi publicerat
bilder blir det svårt att ändra med mindre än att
vi tvingas till krystade förklaringar. (Huset "brann upp"
vid katastrofen -24, det "revs" för att ge plats åt
osv.) Detta är vad som gör en klubbanläggning sårbar.
Om en medlem, han som byggt stationshusen, flyttar och tar modellerna
med sig blir det stora bekymmer att ersätta dem. Problemet har varit
litet i Skövdeföreningen: Någon medlem som slutade bygga
lät ridderligt meddela att hans modeller skall stå kvar så
länge verksamhet pågår. Egentligen, för att tala
om så trista saker, borde noggrant stipuleras hur förfaras
med modellerna om byggaren skulle förolyckas. Frågan finns
där: Vem skall ha min gamla järnväg när jag dör?
Det kan vara svårt att förklara för ende (ointresserade)
arvingen att hans farbrors leksaker (i sig inte särskilt värdefulla)
betyder mycket mer för hans klubbkamrater.
Blidsbergs kraftstation
![](blidsberg_kraftverk.jpg)
Här är ett annat bygge, kraftstationen i Blidsberg,
på väg till slutförvaring i Skövde. Vi försöker
att i god tid bestämma var i landskapet modellen skall stå
och beräkna sockelhöjden därefter, Petigast på den
här kovesen var att svarva isolatorerna. Sockelpartiet, mycket nära
förebilden, sysselsatte Ammi en god stund. Se även bild på
slutlig
placering i landskapet.
Byggtips från Upsiöö
![](upsioo_kavlas_7_1.jpg)
Banvaktstuga, Kavlås, Hjo-Stenstorps järnväg.
Flera förebilder på Skövde banan är från HSJ,
stugan i Hjo hör också till de tidiga modellerna. Kavlås
finns som byggartikel, med ritning och allt i nummer 21 av tidskriften
Smalspårigt. När Rimbo Grande senare gav ut "stora fönsterplåten"
såg man till att etsa en omgång fönster också till
Kavlås, ett lämpligt projekt om du vill pröva på
husmodellbygge. Svårast är att lära sig stava banvaktstuga
med ett "s".
Detta är det ena sättet att betrakta fotot.
Ser vi efter i tidtabellen får vi veta att platsen hette Upsiöö
Ö och var en vägövergång öster om den gamla
masugnen men att den drabbades av hiatus (vokalsammanstötning). Så
kan en plats inte heta, inte ens på en modelljärnväg.
Resultatet blev att Upsiöö kallades Breda vägen av skäl
som vi redovisar i WNJ-boken. Kulissen var när bilden togs inte färdig,
varför det var möjligt att köra in i väggen med full
fart, något som förklarades det "inte var järnvägens
problem. (Se vidare Tao och Wu-Tao-Tzu i uppslagsboken.)
![](t21_linjen_7_1b.jpg)
I sankmarken söder om Upsiöö ser det ut
så här. Kulissen stiger ur havet (Stora Lögnen, rättare).
Från ena hållet kommer ett godståg med en T21 framför...
![](sb_linjen_7_1c.jpg)
... och från det andra drar ett Sb-lok ett tåg
mot Mölltorp.
![](goteborgare_26.jpg)
Här kommer en Göteborgare i full karriär
med fällda strömavtagare på väg mot Forsvik utan
att bekymra sig över att linjen dit aldrig elektrifierades. Modellen
är byggd av Tobbe Westman, SMJ, berömd för sin mycket speciella
trial-and-error-teknik, sin snabbhet och utpräglade känsla för
plywood. En Xoa5, alltså expresståget "Göteborgaren",
är aviserad i mässing och allt från Firma Perl. Men det
hjälper inte. Elmotorvagnar skall hålla sig på SJ-linjen.
Westgöta-Nerikes förblev oelektrifierad.
Kulissmålning består av lika delar inspiration
och noga beräkning. En kuliss skall "vara utan att vara".
Den bör vara enhetlig, lite "tråkig", och målas
med samma färger av samma "artist" och den får inte
bli något "konstverk". Man bör undvika att måla
hus och figurer såvida man inte är etablerad konterfejare och
kan sin perspektivlära. Problemet är att hyr du in en äkta
konstnär känner han sig sårad och vet ändå
inte tillräckligt om modelltåg.
![](tag_linjen_7_1d.jpg)
Detta foto avslöjar avståndet mellan spår
och kuliss på föregående bilder. Landskapsbygge pågår
fortfarande. Vinden går i teddytyget där ett tåg har
stannat på linjen söder om Upsiöö Ö. (Du känner
själv hur illa det ligger på tungan. Jag känner bara till
ett ord som är otympligare och det är "sämsksskinnstyngd",
bra att ha till allt möjligt när man bygger modeller.)
Det är sällan man ser tåg fotograferade
uppifrån på detta sätt. Flygfoton är inte vanliga,
gissningen är att vår bild hänger samman med junker Lebemans
Aeronautikcorps på 20-talet. (Mer om honom i kap. Luftaffärer
i WNJ-boken.) Anledningen till uppehållet tycks vara någon
av de improviserade smultronplockningar som brukade förekomma just
här. Tidtabellen var rymlig, man hade inte bråttom. Loket är
WNJ 8 eller 9, personvagnar är nr 1, 3 och 4. Så här såg
det typiska WNJ-tåget ut, med max 30 axlar och personvagnar närmast
lok. Två blandade tågpar om dagen var rutinen.
![](pvagn_1_7_1e.jpg)
Smultronplockarna från ovan i närbild. De utflyktande
damerna är sannolikt gäster på Undvekets sanatorium. Fotografen
tycks ha gått ner för landning och hunnit med också denna
bild innan tåget fortsatte. Vår misstanke går till Capitano
Carnivoro, "Köttätaren", ett italienskt flygaräss
av det rastlösare slaget som kamperade ihop med Lebeman och vars
smak för det veka livet vid sanatoriet noga beskrivs i WNJ-boken.
![](fria_rummet_13.jpg)
Landskapsbygge pågår. Men så här
nära varandra får två fordon inte framföras. Säo
gäller också på en modelljärnväg.
Platsen heter Breda vägen, tidigare Upsiöö
Ö. Där står idag ett tjärkokeri, deponerat av tidigare
Östermalms MJ-klubb och ett av flera "modelljärnvägshistoriska
minnesmärken" på Skövdebanan.
![](liftout_13b.jpg)
Ordförande Göran "at hard work" med
Breda vägens hållplats. Han står i en "lift-out"
av det slag som finns överallt på banan, osynliga för
besökaren men nödvändiga för att nå dit man
vill.
Regeln är att man sätter tillbaka sektionen
när arbetspasset är slut, lika självklart som att hänga
upp verktygen efter sig. Här är lagen obönhörlig och
det har hänt att rena diktaturfasoner kommit i dagen när någon
underlåtit att städa efter sig. Ett sine qua non på varje
verkstad.
Som en del medlemmar blivit äldre och mindre rörliga
har de löstagbara sektionerna blivit allt svårare att manövrera.
En erfarenhet av samma slag som att inte anlägga för ambitiösa
underjordsbangårdar är att planera anläggningen så
att nödvändiga "lift-outs" görs så lätthanterliga
som möjligt. Det är ingen lätt sak att med kroppshållning
som en G-klav utföra en omvänd en och en halv volt bakifrån
samtidigt som man balanserar en 20-kilos sektion med ömtåliga
modeller på huvudet. På en lös sektion bör inte
planteras några märkvärdigheter, på sin höjd
lite fasta installationer som murar, gärdsgårdar och enstaka
buskage.
|